23/08/2021
Пјесник Славко Вукосављевић
Битка на Кадињачи се одиграла у склопу Прве непријатељске офанзиве 29. новембра 1941. године на превоју Кадињача, 14 км сјеверозападно од Ужица, и позната је у домаћој и светској историји као незабиљежен примјер јунаштва, упоредив са, рецимо, храброшћу 300 Спартанаца, који су погинули у Термопилском кланцу, између њемачких окупацијских трупа и Радничког ужичког батаљона и још неколико партизанских одреда.
Постојање Ужичке републике је за окупационе снаге била велико изненађење, јер окупатор није могао да вјерује да, у држави која је била тако лако сломљена и распарчана, може да се јави добро организовани отпор. Са друге стране, очекивања покрета отпора у Србији су била да ће напад Њемачке на СССР бити велика прекретница у дотадашњем рату и да ће за неколико мјесеци совјетска армија потући Вермахт.
Врховни штаб НОВ и ПОЈ наредио је 28. новембра 1941. Радничком батаљону Ужичког НОП одреда, ојачаном са двије чете Посавског НОПО-а и топом Артиљеријске батерије, да на Кадињачи затвори правац Бајина Башта–Ужице, успори напредовање десне колоне њемачке 342. дивизије и тиме омогући евакуацију рањеника и ратног материјала из Ужица ка Златибору, а затим да се јединице са Кадињаче оријентишу за заштиту према Кремнима.
Врховни штаб знао је да Њемци продиру у правцу Ужица, али није знао да се радило о оклопној, већ је био увјерен да се ради о пјешадијској дивизији. Због тога су остављене трупе биле само лако наоружане, које нису могле да се одупру тенковима које су посједовали Њемци.
Дана 29. новембра око 8 часова њемачке јединице, које су четници упозорили да је цијела Кадињача пуна партизана и да ће упорно бити брањена, кренуле су из Заглавка извиђачким снагама напријед прочешљавајући терен да би откриле положај Радничког батаљона и уочиле главне отпорне тачке. Када су се ове снаге завукле доста дубоко између прве и друге окуке пута, с Кадињаче је одјекнуо пуцањ партизанског топа и готово истог трена сручила се на њемачке војнике ватра бораца Пекарске и Кројачко-обућарске чете.
Да би што брже сломили отпор бранилаца на Кадињачи, Њијемци су упутили обухватне колоне јачине два батаљона. Послије једночасовне снажне артиљеријске припреме у таласима су нападали положаје бранилаца Кадињаче. Одбијено је више њихових јуриша и повела се борба прса у прса. У борби вођеној до поподнева браниоци Кадињаче нису дозволили непријатељу да продре у Ужице. Уз пут су њемачки војници хватали сељаке и гонили их да носе муницију, а онда их убијали. Када су са обје колоне избили на превој Кадињаче, почели су с бокова вршити притисак на борце Посавског одреда, Орашке чете 2. шумадијског одреда и 2. златиборске чете Ужичког одреда.
Пораз партизанских снага на Кадињачи за новоосновани покрет отпора имао је катастрофалан значај. Битка на Кадињачи означила је крај Ужичке републике која је трајала од 24. септембра до 29. новембра 1941. године. У бици је изгинуо цијели Раднички батаљон, док су Нијемци имали два мртва. Из Ужица се Тито једва спасио. Врховни штаб је био захваћен паником и растројством.
Партизански рањеници су ухваћени и поубијани. Евакуацијом рањеника из Ужица руководили су: др Гојко Николиш, др Дејан Поповић, др Борис Андерсен, и студент медицине Мика Павловић. Рањеници су превезени на Златибор до 29. новембра 1941. Нијемци су тенковима избили на Златибор 30. новембра. Стрељано је око 100-120 рањеника.
Одреди, који су током постојања Ужичке републике били организовани и попуњени, брзо су почели да се распадају усљед масовног дезертирања и прелазака у четничке одреде. Тако је Романијски одред који је бројао више од хиљаду људи, спао на 200-300 бораца.
Борба неколико стотина партизана на Кадињачи против око 3.000 добро наоружаних њемачких војника забиљежена је у историји НОБ-а у Србији као један од највећих подвига српских партизана. За тај подвиг, ужички Раднички батаљон је поводом десетогодишњице НОР-а и револуције одликован Орденом заслуга за народ 1. реда.
07/09/2024