08/08/2021
Странци бјежали од Турака У БЕОГРАД
Деспот Ђурађ Бранковић откупљивао је из турског ропства многе угледне и учене Грке и насељавао их у Деспотовину. Неки од њих, прије свих из фамилије Кантакузен, долазили су у Србију због деспотове супруге, Гркиње Јерине. У новобрдској колонији један од најугледнијих вођа био је посрбљени Грк Димитрије Кантакузин. Послије пада Цариграда у Србију долазе Димитрије Леонтарис и брат деспотице Јерине ”архистратег” Ђорђе Кантакузин. Ђорђе је са собом из Цариграда донио многе вриједне рукописе, међу којима дјела најпознатијег византијског историчара седмог вијека Прокопија. Записано је да су се та дјела 1451. године налазила у Србији. Данас су у Риму.
У Србију су бјежали и учени Бугари Григорије Цамблак и Константин Филозоф који су имали велики утицај на књижевно стваралаштво Деспотовине. Католичка црква је због „Авињонског рата” и „Великог расцјепа” у том периоду имала по двојицу, па и тројицу папа истовремено. Међутим, од 1417. године када је обновљено јединство западне цркве она је кренула у офанзиву на исток који је доживаљавала као „мисионарско подручје”. Србија је била православна земља са бројним каталочким парохијама, прије свега у рударским и градским центрима. Католички свештеници у Србији били су вјерни поданици српских деспота, а папе нису непријатељски гледале на Београд.
Али, на терену, било је много сукоба између католичких и православних свештеника. Учени Грци, водећи писци и научници Деспотовине, били су оријентисани против запада. Они су дошли из Византије која није заборавила крсташко разарање Константинопоља, 1204. године. Обновљена Византија никада није више била тако моћна, па је, поред тога што је опстала још скоро два вијека, постала лак плен за младу турску империју. Под њиховим утицајем, српска црква је одбила да учествује на Сабору у Фиренци који је одржан 1439. године на коме су многе православне цркве, укључујући и васељенског патријарха, потписале унију и признале власт Ватикана.
То није помогло Византији да преживи. Запад је оклевао да помогне опкољеним хришћанима у Цариграду, иако је посљедњи византијски цар Константин Драгаш шест мјесеци пред пад Цариграда признао власт Ватикана. Неизвјесно је колико би сличан чин помогао Србији да је деспот Ђурађ Бранковић прихватио понуду фрањевца Јована Капистрана да пређе у католичанство са својим народом. Деспот је одбио ту понуду, наводи аутор Горан Весић.
Претварање Богочовјека у човјека и свођење хришћанства на хуманизам за њих је било одступање од вјере и прилагођавање цркве пролазним вриједностима. Ипак, утицај са запада осјећао се у свакодневном животу Београда. Томе је највише допринијело рударство које је деспот Стефан Лазаревић организовао Законом о рударству којим је регулисао рударску производњу, технику али и рударско право док су рудари добили зашиту и привилегије. Већина рудара је долазила у Србију са запада са својим обичајима.
Приходи од рударства омогућили су економско и војно јачање земље. Деспотовина је имала више градова него државе Немањића. У градовима, прије свега у Београду, стварало се друштво које се развијало према западним узорима. Развој грађанства разбијао је средњевјековне форме затворености. Осим племства у њима живе занатлије и трговци који чине „грађанство”, па се образују градске општине. Чак и црквени архијереји из манастира прелазе у градове. Градови постају нова културна средишта. Примећује се појачано интересовање за антику, као и на западу. Констатин Филозоф писао је о Хомеру, Тукидиду и Аристотелу. Срби за античку Грчку сазнају преко византијских извора док је запад то чинио преко Старог Рима.
У Београд су се досељавали странци који су са собом доносили знање и вјештине. Да би свима обезбиједио сигурност, деспот је по запосједању Београда прво обновио стара утврђења, одбрамбене куле и бедеме. Живот Београда одвијао се у доњем граду гдје је замах трговине и занатства, захваљујући деспотовим повластицама, био толико силан да се град десетоструко увећао, па је морао да буде непланирано дозиђиван. Трговци су били Срби али и Дубровчани, Угари, Саси, Французи, Италијани и Млечани. Извозили смо руде олова, бакра, живе и племените метале сребро и злато, затим кожу, восак и сир. Увозили со, зачине, слаткише, скупоцене тканине, одећу, накит и бисере. Структура увоза показује да је куповна моћ становника Београда била на високом нивоу јер се тражила луксузна роба.
Никада нећемо сазнати како би изгледала историја Београда да његов развој није насилно прекинут када су га у 16. вијеку освојили Турци и отргли из европске цивилизације. Наредне вијекове су обиљежили ратови Турака, Угара, Аустријанаца и Срба око нашег града, стална разрања, нестабилност, расељавање и досељавање становништва. За европеизацију и модернизацију Београда морали смо да сачекамо први и други српски устанак и скоро три вијека.
07/09/2024