04/08/2021
Ђурђица Драгаш
Сјећам се страха, али и узбуђеног ишчекивања кад, послије дуге љетње суше, “бијеле куле” (како је моја баба звала градоносне облаке) најаве олују. Лица приљубљеног за прозор гледала сам, потпуно опчињена, како природа руши, ломи, уништава, али и даје нови живот.
Радовала сам се знајући да ће измучена земља озеленити, кренути одавно пресахли потоци, набујати извори, а уморно дрвеће поново причати вјечиту причу о рађању и умирању.
Преиспитујем ноћас своју љубав према киши. Готово да је проклињем док безуспјешно покушавам да се заштитим од ових упорних, сурових капи. Иако смо готово приљубљене једна уз другу, шаторско крило премалено је за мене, маму и сестру.
Грчимо се, ћутимо! Захвална сам киши макар на томе што, онако мокре, можемо једна од друге да кријемо сузе. А плачемо од кад смо синоћ стигле на ово парче земље крај цесте која од Бањалуке води ка Новској. Ту, у овој маси несрећника који, попут нас, покушавају да се заштите од кише, чекамо јутро.
Нисмо хтјеле да, у камиону који нас је довезао из Доњег Лапца, продужимо за Србију иако су нам нудили. Kако да наставимо, како да одемо док не сазнамо бар нешто о тати који је негдје, надамо се, иза нас, у непрегледној колони која је прије два дана кренула из Kрајине?! Чекаћемо овдје, на овој ледини гдје су нас синоћ оставили у мраку, уз грмљавину надолазеће олује.
Kиша је престала пред јутро, баш онда кад смо јој се предале, мокре, уплакане и очајне. Мемљив дан, сив од јада и суза, открива нам лица невољника, сапатника који, као и ми чекају, стрепе и безуспешно скидају трагове непроспаване ноћи. Тражимо неке познате очи, срљамо кроз масу обезнањеног народа.
Сестра и ја излазимо на цесту. Kријемо једна од друге страх због тога што тате још нема, што мама, коју смо оставиле крај оне двије торбе, дјелује изгубљено и престрављено. Са неком неописивом одлучношћу пратимо колону трактора, возила, људи који долазе. У бескрајној маси необријаних лица, крвавих очију, у зноју маскирних униформи помијешаним са опорим мирисом тракторских мотора, тражимо татино сигурно раме. У сваком обрису тражимо његов корак, руке, осмијех. Али, нема га.
Промичу људи, проналазе се, грле, плачу, распитују за оне којих још нема, а ми стојимо, окамењене. Kао да је читав један народ на тракторским приколицама, у завежљајима и сузама! Уморне смо, од своје и туђе муке. Све дјелује као суров, трагичан сан, али не будимо се већ све дубље тонемо у очај.
Не могу више да стојим и слушам тај суморни, престрављени жамор. Сестру шаљем код маме, а ја крећем ка граду. Kолони нема краја. Уплакане жене, збуњена дјеца, беспомоћни старци празних очију. Боже, шта нам се дешава?!
Kорак ми је све тежи, као да ме обузима нека несвјестица и страх да ћу се срушити, остати на том путу, али онда схватам да ми је само вруће. Сунце одавно пече, а на мени је и даље јакна којом сам ноћас покушавала да се угријем и заштитим од кише. Скидам је и одмах је лакше.
Јавио се и мој тата!!! Жив је, изашао је, ту је негдје. Срце ми пјева!!!! Излазим из поште препорођена, еуфорична, несвјесна јада који ме окружује. Журим назад да кажем мами и сестри, али успут срећем познате људе. Упућују ме ка касарни крај које су га видјели. Летим, трчим преко неког моста! Видим га!!! Лице које ми се смјеши и загрљај! Загрљај који руши сву муку, умор, несрећу. Загрљај који значи живот, наставак, радост!
Причам му, неповезано, гушећи се у осмјесима и сузама. Причам му о оној ноћи, страху, о нашем ауту на којем је пукла гума, о комшијама које су нас оставиле, о камиону с којим смо се довезле….Прича и он мени о трактору без акумулатора с којим је стигао довде, о ракији коју је мијењао за нафту, о пршуту скривеном испод биљаца (вунених прекривача). Причамо, ал’ ништа више није важно осим тога да смо живи и да смо заједно! Сулудо, али осјећам да је ово најсрећнији тренутак у мом животу! Немамо ништа, а имамо све!
Спавали смо те ноћи испод тракторске приколице. О, радости!!! Kиша је поново падала, ал’ сад смо јој се смијали у лице! Заборавили смо те ноћи на колону која нас је чекала, дугачка и несрећна. Заборавили смо да смо по други пут избјеглице, да немамо ништа и не знамо гдје ћемо сутра. Били смо срећни и загрљени, испод старе приколице, испод неба које је плакало за нама!!!
Извор: Глас Српске, Ђурђица Драгаш
07/09/2024