25/03/2023
Кад се помене крвава битка за караулу Кошаре, прва асоцијација на њу су млади војници Војске Југославије.
Голобради младићи, узраста од 18 до 22 године, борили су се на првим борбеним линијама чувавши Србију од десет пута већег броја припадника такозване Ослободилачке војске Косова.
Често се распредају херојске приче о младим војницима који су бранили границу и спријечили улазак припадника Ослободилачке војске Косова (ОВК) из Албаније на територији Косова у вријеме НАТО бомбардовања.
На првој линији борбе био је он.
Томислав Рачић (42) алијас водник „Пламен“ човјек је без ордена, који га није „заслужио“ јер није рањен. Ипак, највећа награда овог водника је што су сви војници за које је он био задужен – преживјели.
Томислав је живи свједок пакла Кошара који су прошли ти млади момци од момената кад се рат „кувао“, па од септембра 1998. до априла 1999. када је Караула пала. Овај водник, који је сам заробио терористу ОВК и командовао цијелом јединицом за портал Еспресо испричао је детаље битака, пакла и губитака Кошара.
Данас многи хероји са Кошара живе на ивици егзистенције, заборављени од државе, препуштени себи иако су били спремни живот да дају за своју отаџбину. Ратни војни инвалиди немају ријешен статус ратних војних инвалида, а Рачић то објашњава потпуним немаром државе!
– Вјероватно мислите на ратне војне ветеране, инвалиде и породице погинулих у цјелини. То објашњавам као тотални немар и небригу државе тј. власти према онима који су је бранили кад је требало. Више од 20 година се чека да држава донесе закон о правима истих. Проблем такође лежи и у томе што у Србији постоји више од 700 удружења ветерана која раде свако за себе, умјесто једног које би требало да ради у интересу свих – каже он и додаје да људи који су се борили имају веома лош третман генерално у друштву.
Они који су били спремни живот да дају за домовину сада немају никакав третман, у буквалном смислу те ријечи. Ветерани немају никаква посебна права и привилегије. Негдје чак ни посао не могу да нађу ако могући послодавац зна да је био на ратишту. Зато већина преживјелих војника са Кошара, Паштрика, Горожупа једва саставља крај са крајем. Неки су без посла, а незанемарљив део живи у страшно тешким материјалним условима.
Барата се цифрама које кажу да је на тадашњој југословенској-албанској граници страдало 108 војника наших војника. Водника смо питали да ли се зна колико је војника страдало с друге стране.
На ово питање немам баш тачан одговор. Према неким незваничним информацијама 108 припадника тадашње Војске Југославије је погинуло на Кошарама. Са друге стране се говори од нешто мало више од 200 припадника такозване ОВК, мада ја мислим да је било много више. За остала мјеста на југословенско-албанској граници не знам сигурно, па би било незахвално да о томе говорим.
Оружани сукоби су на Космету почели марта 1998. године па и раније, тако да по званичним државним информацијама од тада па до краја рата 1999. године, погинуло је укупно 1.002 припадника Војске Југославије, полиције и осталих снага безбједности на целој територији тадашње СРЈ.
Познато је да је план био да НАТО и албанска регуларна армија пробију до Дечана и Ђаковице. Водник каже да је добро што се то није десило.
Тешко питање за мене, али знам да би сигурно било много више жртава и са једне и са друге стране. То је био првобитно њихов план, који је на крају како се показало пропао.
Причало се да прије проглашења почетка бомбрадовања српска војска није смјела да запуца преко албанске границе, иако је тада напада с друге стране већ било. Ову информацију потврдио нам је водник „Пламен“.
Тачно је, само што је то наређење било прије почетка бомбардовања и званичне копнене агресије из Албаније, након тога се пуцало на све стране – каже он.
Припадници Војске Југославије имали су проблем са мањком муниције и хране, а човјек који се налазио на челу једне јединице нам је објаснио како је то изгледало, али и какав је био морал код војника:
Због саме конфигурације терена на неким мјестима и опасности од бомбардовања возила, био је отежан дотур хране и муниције, али углавном су се ти проблеми ријешавали у неко догледно вријеме, тако да бар за мој рејон могу да кажем да се није гладовало. Што се морала тиче заиста немам неки адекватан одговор. Сви смо знали у каквој се ситуацији налазимо, и да нема назад, само напред. У јединици у којој сам се ја налазио су чак и пуштани војници и старешине на викенд одсуства, како би мало предахнули и одморили од свега, и у 99 одсто случајева су се враћали у јединицу, што и доказује да је морал био висок.
Говорило се о томе да Албанци нису имали појма колико људи брани нашу земљу. Њихова војска страховала је од наше, мисливши да Кошаре бране стотине и хиљаде људи, а не тек неколико десетина. Да је страха било, потврђује водник „Пламен“.
Вероватно да је постојао страх, бар раније када су нападали у мањим групама. На дан напада на караулу 9. априла 1999. године, рејон одбране карауле је напало око 2.000 припадника тзв. ОВК и страних плаћеника, а цијели рејон је бранило око 110 војника граничара, 10 мојих војника из 125-е моторизоване бригаде и 7 подофицира.
Та прва два дана напада нисмо имали неку значајнију помоћ осим вода војне полиције и интервентног вода из Ђаковице који су били у рејону граничног камена Ц-4 (Маја глава) па су се због силине напада граничари повукли 10. априла у вечерњим часовима на резервне положаје и ту остали до краја рата. Тада су тек стигле значајније јединице у подршку граничарима и ту је стабилизована одбрана целог рејона и план тзв. ОВК је пропао.
Они тај дан славе као велику побједу, само не знам чега, јер од Кошара даље нису мрднули цијели рат. То што су заузели караулу као објекат који је напуштен већ 23. марта 1999. године, ја никако не видим као побједу. Касније су нападали и остале карауле на југословенско-албанској граници, али нигдје нису постигли неке значајније резултате, иако су имали помоћ НАТО авијације.
Кодно име Томислава Рачића је било водник „Пламен“, а он нам је открио због чега су се давала кодна имена и како је он добио баш име „Пламен“.
Моје кодно име је било „Пламен“, а водник ми је тада био чин. Кодна имена су се давала свим командирима јединица, из разлога да противничка страна не би знала о коме се ради када би се чули преко радио везе, и она су се мијењала у неком одређеном периоду. Она су на неки начин знак распознавања између наших јединица. Сви командири су имали таблицу кодних назива, па смо тако знали ко је ко. Мени је припао назив „Пламен“ и мијењано је и то, али углавном су ме звали тим именом преко радио везе.
Момке који су страдали у нападима не заборавља. Сјећање на њих живи, а са преживјелима се труди да одржи контакт.
Наравно да се сјећам сваког од њих, то се не заборавља. У контакту сам углавном са свим војницима са којима сам био у рату, и с времена на вријеме се окупљамо. Ове године у априлу се окупљају граничари са Кошара, а у мају мјесецу је скуп војника из моје чете из 125-е бригаде, тако да нисмо заборавили једни на друге и на наше пале другаре – каже Рачић и додаје да је анегдота за сваког од њих има толико да би књигу могао написати.
Током здружене копнене агресије УЦК и НАТО алијансе заробио је живог терористу на Кошарама. Тог дана сјећа се – као да је јуче било.
На оближњем потоку, који је чист као суза пошао сам да наточим воду у чутурицу. Са мном су кренула двојица војника, они су га први и примјетили јер сам ја био леђима окренут према њему док сам точио воду у чутурице.
У први мах, због сунца које је било у његовом правцу ми се учинило да је један од наших војника, па сам му рекао да крене према нама да га не би погодио неки снајпериста, и како се приближавао увидјели смо му боју униформе која је била више црвена него зелена. Тада сам му наредио да баци оружје, и легне на земљу, пришли смо му, претресли га, и након тога одвели у јединицу код командира чете, гдје смо га испитали о детаљима како је ту доспио, колико његових је напало караулу, итд…
Након тога га је један пуковник одвео за Ђаковицу у притвор, а шта се након тога са њим дешавало не знам – то није био мој проблем.
Док је био код нас, имао је третман ратног заробљеника, тражио је воду, цигарету и добио их је, за разлику од његових припадника који би нашег заробљеног војника мучили на разне начине и убили – рекао је Рачић а потом описао како је прошао југословенски војник ког су ухватили терористи.
На разне начине су мучени и убијани. Човек који се помиње у роману „Зов карауле“ је један наш рањени старешина, кога су ухватили живог и одрали му кожу на живо, а то нама пуштали преко радио везе да слушамо. То је било страшно.
У сећању Рачића су сви пали борци које је упознао, а нека имена би он посебно истакао.
Сви погинули су дали свој велики допринос тој борби, али ако већ морам да издвојим неког нека то буду потпоручник Предраг Леовац, капетан Крунослав Иванковић, водник Иван Васојевић – Јагуар, војници Драган Милићевић – Шумар, Тибор Церна, Бранислав Негић, Владимир Радојичић, Саша Васиљевић, Оливер Тарицић, Изет Чолаковић, Вукоман Тешовић, близанци Срђан и Бобан Милић… Било је и жена на Космету као добровољаца као Љиљана Жикић Карађорђевић и Слађана Станковић које ето нису морале ту да буду, а хтеле су да дају свој допринос тој борби и дале су оно највредније, свој живот. Мало је овде простора да се наведу сва имена.
Једна ноћ за водника је била најболнија на Кошарама.
Најболнији дан за мене на Кошарама био је 11. април 1999. године када сам по први пут видео наше погинуле борце и ноћ 10. на 11. мај, када је НАТО авијација погодила рејон моје чете где је страдало у једном тренутку осам војника и старији водник Тошковић Милијан, а 41 војник рањен. То је заиста била тешка ноћ,.
07/09/2024